NAZISTENE
En advarsel fra historien
Fasismen ble født i Italia
En allianse mellom fasistregjeringen i Roma og nazistregjeringen i Berlin
- virket naturlig.
Men den 19. juli, 1943, skjedde det utenkelige. Roma ble bombet.
I 1943 var nesten 200000 italienske soldater døde eller savnet.
Den italienske allianse med tyskerne hadde kun ført til elendighet.
I de fire krigsår -
- ble det halvparten av Italia ødelagt
- og alle forstod at krigen var tapt.
Alle mente at Italia ville trekke seg ut -
- og at man ikke ville følge Mussolinis linje.
Den 24. juli, 1943, kom fasistenes storråd sammen -
- og uttrykte mangel på tillit til Benito Mussolinis lederskap.
De stemte for at kongen skulle få kontrollen over krigsmakten tilbake.
Benito Mussolini var den første fasistdiktator.
Hans suksess hadde inspirert Hitler og nazistene -
- men nå hadde italienerne fått nok av han.
Kongen kalte Mussolini til et møte den 25. juli, 1943.
Mussolini fikk vite at han var avsatt som Italias statsminister.
Han forlot kongens hus klokken 17. 20.
Så snart Mussolini kom ut ble han arrestert av italiensk politi-
- og ført til fengselet.
Italienerne jublet.
De var frie fra Mussolini og kunne gå over til den vinnende side.
Den nye regjeringen kapitulerte, og i oktober 1943 -
- erklærte den krig mot den tidligere forbundsfelle - Tyskland.
Ikke særlig ærefullt.
Det er ikke særlig edelt å forråde en venn eller alliert -
- men det skjer.
Av og til er vi mer realistiske enn tyskerne.
Gjennom det er vi ikke trofast mot den nåværende leder, og så videre.
Jeg sier ikke at det er edelt, men det er vår natur.
Hvis italienerne kunne avsette Mussolini 1943, da de så -
- hvilken vei krigen gikk, hvorfor kunne tyskerne så ikke avsette Hitler?
Hvorfor kjempet tyskerne til det siste?
Kjemp til det siste
Den som ville fjerne Hitler var tvunget til å komme tett på han -
- og det var ikke lett.
Under det meste av krigen gjemte seg Hitler i Ulveskansen -
- i det som da var Østprøyssen.
Han var beskyttet av minefelter, piggtråd og sine tro SS-livvakter.
Samtaler med militærlederne tok det meste av Hitlers tid i Ulveskansen -
- og langt inn i krigen kunne Hitler stadig styre folk omkring seg -
- med styrken i sin personlighet.
Jeg respekterte han dengang.
Han imponerte meg og han holdt meg veldig spent.
Når jeg var i nærheten av han var jeg alltid på min vakt.
Hitler hadde en særlig evne til det.
En som nesten var klar til å ta livet av seg, -
- kunne han gjenopplive så han følte at han ville holde flagget høyt -
- å dø i kamp. Ganske merkelig.
Generalstabsoffiser
Jeg så hvordan folk kom og sa til han, "Det går ikke lenger".
Han snakket med dem i noen timer, og så var de klar til å forsøke igjen.
Sist i 1943 sto det da klart at Tyskland holdt på å tape krigen.
I november 1942 hadde nazistenes og deres Europa-alliertes område -
- nådd sin kulminasjon.
Godt et år senere, i slutten av 1943 -
- avanserte Sovjetstyrker hurtig i øst.
De allierte avanserte gjennom Italia -
- og begynte å samles i Storbritania til D-dagen.
Men det var østpå at tyskerne led de største nederlagene.
Fire millioner tyske soldater hadde en Sovjetstyrke -
- på godt seks millioner imot seg.
Hitler hadde sagt at det ville bli en annerledes krig. En utryddelseskrig.
Denne spesielle krigen var en grunn til at tyskerne kjempet til det siste
- for i Østeuropa mente nazistene at de kjempet mot undermennesker.
Ja, det var barn blant dem også.
Alle ble skutt uten nåde.
SS ingeniørbataljon Østfronten
De skjøt barna foran kvinnene -
- og så skjøt de kvinnene.
Det var sadistisk. En del offiserer likte sadistiske ting.
De likte når mødrene og barna skrek.
De kunne virkelig like det. Jeg ser dem ikke som menneskelige.
Bak de tyske linjene gjorde partisaner motstand mot nazistene-
- og de ble henrettet uten videre hvis man fikk fatt i dem.
Denne partisankrigen ga nazistene en unnskyldning for å myrde løs.
Tysk hærsoldat 1938-1945
Plutselig hørte jeg to skuddsalver fra en maskinpistol inne i et hus.
Jeg trodde det var partisaner.
Så så jeg at det var en underoffiser, -
- som hadde skutt to eldre russere, som bodde i huset, -
- helt uten grunn.
Jeg spurte han om hvordan han kunne gjøre det.
Han hadde nok drukket for mye, og han sa:
"En død russer er en god russer."
Til forskjell fra de italienske styrker, begikk de tyske styrker -
- utallige grusomheter i Østeuropa.
Denne massakren på polske fanger i Lublin ble gjennemført av SS i juli 1944.
Men ikke bare SS og dødspatruljene begikk grusomheter.
Det var også mange hærenheter, som var innblandet i grusomhetene.
Denne utryddelseskrigen gjorde det vanskeligere å skille seg av med Hitler, -
- som var særdeles ansvarlig for myrderiene.
Nesten alle i nazi-hierarkiet, som f. eks. disse distriktslederne -
- kjente til og bifalt de forbryteriske myrderiene.
Det var ennå en grunn til at det var vanskelig å konspirere mot Føreren.
Fra starten av nazibevegelsen hadde Hitler oppmuntret fiendskap -
- blant favorittene sine, ofte ved å gi to personer nesten samme jobb -
- mens han betraktet deres interne kamper.
Resultatet var et lederskap hvor alle avskydde og mistrodde hverandre.
Göring likte ikke Speer, Ribbentrop, Goebbels og Bormann.
Goebbels likte ikke Göring, Ribbentrop og Bormann.
Ribbentrop avskydde alle disse lederne, og de avskydde han.
Hele lederskapet var splittet av motvilje og mistenksomhet -
- og alle kjempet om Hitlers gunst.
Militærets ledere var også gått med til å drepe kommissærene i øst -
- og mange følte seg bundet av deres ed til Føreren.
Et anslag mot Hitler ville gjøre noen av disse militærledere til fiender.
En konspirasjon var kun mulig i største hemmelighet.
Til sist, nesten et år etter at Mussolini var blitt styrt -
- tok en offiser fatt.
Den 20. juli 1944, i det mest berømte mordforsøk på Føreren, -
- forsøkte Claus von Stauffenberg å drepe Hitler.
Stauffenberg var den eneste som sa, "Jeg er klar til å gjøre det".
Min oppfattelse var at det kun kunne lykkes -
- hvis den som forsøkte å drepe han tok livet av seg selv samtidig.
Som palestinerne gjør i Israel nå.
Selvoppofrelse, eller kamikaze.
Stauffenberg etterlot en bombe i mappen sin i konferanserommet-
- i Ulveskansen, og ilte så tilbake til Berlin.
12. 42, den 20. juli 1944, eksploderte bomben -
- mens Hitler ble briefet av militæret.
Karl Boehm-Tettelbach satt på kontoret sitt i nærheten.
Da jeg kom til kontoret sa min kollega, "Hørte du det?"
Det var et høyt smell.
Fem minutter senere så vi gjennom vinduet hvordan SS i kampuniform -
- omringet kassernene våre, og jeg sa, "Det var merkelig".
Bomben ødela konferanserommet men eksplosjonen ble dempet-
- av treveggene, og Hitler slapp med lettere skader.
Nå begynte jakten på alle som var delaktige i mordforsøket.
Men langt fra alle offiserene sto bak komplottet.
Det var ingen som spurte meg, for de visste at jeg ikke ville bryte eden.
De visste at jeg var loyal.
Ingen spurte meg for at jeg tilhørte luftvåpenet, og det var ikke innblandet.
Hva hadde du gjort hvis Stauffenberg hadde spurt deg?
Jeg hadde sagt til han at jeg ville rapportere han til Hitler.
Jeg hadde ikke noe valg. Hvis jeg hadde holdt munn med det -
- var jeg havnet i boken deres og ville bli skutt.
Kameratene mine ble skutt. De nektet å snakke.
Hverken Stauffenberg, Mertz eller adjutant Haeften kunne snakke.
De ble skutt øyeblikkelig. De andre som jeg arbeidet med -
- ble dømt til døden senere, men de avslørte ikke navnet mitt.
Jeg skylder dem livet mitt.
De avslørte ikke engang navnene under tortur.
Tidlig om morgenen den 21. juli holdt Hitler en radiotale til folket.
Ut over mindre sår og blå merker, -
- er jeg helt og aldeles uskadd.
Jeg ser dette som en bekreftelse på min oppgave fra Skjebnen -
- og jeg skal fortsette med å strebe mot mitt livsmål.
Jeg erkjenner høytidelig overfor hele nasjonen -
- at fra den stund da jeg innså at krig var uungåelig -
- og ikke kunne utskytes, -
- har livet mitt kun bestått av bekymringer og arbeid.
I utallige dager og søvnløse netter, -
- har jeg kun levet for folket mitt.
Hitler besøkte offiserene, som ble såret i eksplosjonen.
Propagandafilmene uttrykte glede over at Føreren overlevde -
- og hat til dem som hadde forsøkt å drepe han.
Hitlerjugend-aktivist 1938-1945
Jeg holdt på å sette en seddel opp om et Hitlerjugend-møte -
- da jeg hørte om attentatet mot Hitler.
Jeg ble rasende.
Jeg var rasende over at noe sånn kunne skje.
Det var en fryktelig opplevelse for meg.
Det hersket almen lettelse over at attentatet var mislykket.
Jeg tror at Hitler fikk veldig sympati takket være det.
Røttene til Hitlers popularitet som ble næret av Goebbels i 11 år -
- stakk dypt.
Disse brev fra fronten viser hva mange soldater syntes om attentatet.
Tross at disse brev ble sensurert behøvde soldater ikke nevne -
- Stauffenberg og komplottet hvis de ikke ville.
"Denne forbrytelse vekker avsky hos oss."
"Offiserskorpsets ære er angrepet pga. Stauffenberg."
"Mordforsøket på Føreren er et særlig dystert kapittel i vår historie."
Hitler ga ordre til at krigsmakten skulle lenger inn i nazifollen.
Vi er nå politiske soldater.
Vår politiske oppgave er følgende:
Å sikre vårt leverom.
Å forsvare vårt tyske fedreland.
Å forsvare våre nasjonalsosialistiske overbevisninger.
Vi skal oppfylle denne politiske oppgaven -
- for enhver pris, og vi skal seire til sist!
Et uovervinnelig herrefolk.
Det var sånn jeg så tyskerne som ung.
Det er vanskelig å tenke tilbake på den tiden -
- men vi så på verden med uhemmet stolthet.
Vi var noe.
Sånn var det når det gjalt militæret, -
- kulturen og økonomien.
Alt fungerte og blomstret.
Vi fikk en perfekt verden servert.
Propagandafilmene fra denne perfekte naziverden, -
- som viser herrefolkets unge i arbeid, skjulte en annen sannhet.
Til forskjell fra Italia var Tyskland blitt en rasistisk stat.
Nesten alle tyskere tjente på rasismen.
Økonomien hvilte ikke så mye på Hitlerjugend-guttenes arbeide -
- som på de såkalte underlegne rasers tvangsarbeid -
- i de erobrede områder.
Det var slemt å ta en ung gutt, et barn, fra familien -
- å sette han til tvangsarbeid hvor han ble slått.
Han vekket meg kl. fem om morgenen.
Jeg begynte å arbeide i låven, i stallen -
- hvor jeg striglet de to hestene.
De hadde seks kuer og griser.
Etter at jeg gjort alt det skulle jeg arbeide i marken.
Det var vår, og jeg skulle forberede alt.
Jeg har aldri grått så mye som dengang.
Det var de siste måneder av min barndom.
I august 1944 var det over 7, 5 millioner tvangsarbeidere -
- i det nye Tyskland.
1, 7 millioner av dem var polakker.
De var jo polakker og vi var de store tyskere.
Det var det vi lærte i skolen.
Det var også det man sa i Hitlerjugend -
- og vi levde totalt etter det.
Gjennom min far fikk jeg mulighet -
- å komme i kontakt med polske tvangsarbeidere.
Jeg tror at jeg oppførte meg like så rått som han gjorde.
Jeg var jo noe særlig, og de var det beseirede polske folk, -
- som nå var tvunget til å arbeide her.
Det er en særlig slags slaveri.
Men på den tiden ga det deg ingen samvittighetskvaler?
Nei.
En halv million slavearbeidere fra konsentrasjonsleiren, mest jøder -
- led enn mer enn de polske tvangsarbeidere.
Minst 35000 av dem arbeidet på kjemikaliefabrikken IG Farben.
Navnet på leiren hvor arbeiderne bodde er beryktet - Auschwitz.
Det var to slags leirer i Auschwitz:
Konsentrasjonsleir for slavearbeiderne -
- og utryddelsesleirer med gasskamre.
Alle nye sendes til en av leirene.
Da vi kom til Auschwitz delte de oss.
Jeg husker prosessen.
"Hva er din profesjon?" "Jeg er mekaniker."
"Til høyre. Hva er du?" "Jeg er lege."
"Du må lære å arbeide!" Han slo han.
Kvinner og menn med barn til venstre -
- og de andre til høyre.
Naiv som jeg var, trodde jeg at de skulle til en familieleir.
Det var til gasskammeret.
Klokken to om morgenen ble vi hentet av en lastebil.
Vi kom til leiren.
IG Farben-leiren. Og folk sa der:
"Dette er en konsentrasjonsleir."
"Den eneste måten å komme vekk herfra er gjennom skorstenen."
Å havne i arbeidsleiren innebar oftest bare at døden ble utskutt.
En nazilege verdsatte at levetiden for slavearbeiderne -
- var tre måneder.
Vi gikk på arbeid i geledder med fem personer i hver.
Jeg forsøkte alltid å holde meg i midten -
- så at jeg ikke ble slått av SS, og det hjalp.
Jeg er ikke en person som forsøker å gjøre noe - sabotasje eller lignende.
Jeg ville holde meg i live.
Jeg ville overleve å se Tyskland bli knust -
- og nazismen bli knust.
De fleste tyskerne kjente kanskje ikke til det virkelige Auschwitz -
- men alle tyskere visste at landet var blitt en rasiststat.
Nazistene sa konsekvent at alle sanne tyskere var overlegne vesener-
- hvilket den her propagandafilmen fra 1944 skulle vise.
Det gjorde det vanskeligere å akeptere at de holdt på å tape krigen.
Nazistene trodde kanskje at problemene skyltes -
- at de ikke hadde tilstrekkelig mange overmennesker i hæren.
Derfor opptok man rasemessig godkjente utlendinger i SS.
Europas front mot bolsjevismen vokser stadig.
I alle europeiske land skriver flere og flere seg opp, -
- som her i Belgia til det flamske regiment.
400000 utlendinger gikk med i Waffen-SS.
Mange var motivert av én ting.
Det var krigen mot Russland, mot kommunismen og bolsjevismen.
Det var drivkraften for alle som gikk inn i kampen i Europa.
Frivillig i det belgiske Waffen-SS 1943-1945
Det er motbydelige saker. En motbydelig ideologi, -
- som manipulerer individet, presis som kommunismen.
Man kjempet for å erobre.
For å erobre land, som man hadde tapt -
- eller for å vinne land fra fienden.
Man kjempet med våpen, gjemte seg bak trær og sluttet i nærkamp.
Jacques Leroy ble hardt såret og mistet et øye og en arm.
Noen uker senere tigget han om å komme tilbake til regimentet sitt.
SS gikk med på det, og han fortsatte kampen.
Hva motiverte deg å gå tilbake, -
- etter at du mistet armen din, og et øye?
Jeg ville ikke være en middelmådig.
Jeg ville bli hos vennene mine -
- og ikke miste kontakten med dem.
Jeg følte meg frisk. Sårene mine var jo grodd.
Jeg hadde mistet en arm og et øye, -
- men man tenker ikke på den slags når man er ung.
Man påvirkes ikke på samme måte som en eldre person kanskje gjør.
Men mest for å ikke bli middelmådig.
Man må ha et mål, være det seg godt eller dårlig.
Dårlig for andre, men godt for seg selv.
Men det var ikke kun ved fronten at tyskerne tapte krigen.
I krigens siste fase, tilto de alliertes bombing av Tyskland.
I de siste 15 måneder døde 350000 tyskere under bombeangrep.
Det var tre ganger flere enn under de tre tidligere krigsår til sammen.
Tyskerne kalte de britiske bombefly for -
- "Churchills mordergutter".
Tysk kamppilot 1935-1945
Hvis man var tvunget til å hoppe ut av et bombefly, -
- var det ikke morsomt å lande på jorden.
Så kunne hva som helst skje.
Tyskerne hatet bombingen, men den knekket ikke deres kampvilje.
Wolf Falck trodde ikke at de allierte ville innstille bombingen
- før Tyskland var knust som industrimakt.
Målet var å ødelegge Tyskland så vi ikke ville ha noe å tape.
Men vi kjempete videre for å forsvare folket vårt og landet vårt.
Og det var sterkere grunner til å fortsette kampen.
Frykten for Sovjetstyrkene, som rykket frem.
Begge sider hadde begått grusomheter i denne krigen, -
- men nå tvang "under- menneskene" tyskerne til retrett.
Tysk hærsoldat 1938-1945
Jeg var skytter i en kampvogn på den tiden, og det var virkelig retrett.
Det hadde vi aldri øvet på. Wehrmacht øvet kun på angrep.
En retrett kan lett forvandles til en flukt.
Østpå fortsetter våre ledere med å bruke en fleksibel taktikk.
Ved å oppgi litt land -
- forhindrer vi at fienden gjør et dypere gjennombrudd.
Langs de nye forsvarslinjer, har de utrettelige tyske soldater -
- atter vist sin loyalitet mot Føreren.
Det var ikke kun propagandafilmene som forsøkte å se lyst på retretten, -
- men også veiledningsoffisererne som var i hver enhet.
Menn som Walter Fernau.
Det var jobben min å snakke med små militærenheter -
- å sørge for at de kjempet hele veien.
Politisk veiledningsoffiser 1945
Først sang vi sjømannssanger, og stemningen var høy.
Så sa jeg: "Vi er ikke her bare for å synge."
"Jeg må snakke med dere om den situasjon vi befinner oss i."
Så sa jeg:
"Hvis vi ser på den militære situasjonen vi befinner oss i nå, -"
"- så vet vi at engelskmennene er tett på grensene våre."
"Vi vet at russerne marsjerer mot Berlin."
"Og vi vet at sydpå har amerikanerne passert Roma."
"Dessuten flyvr det massevis av fly over landet vårt dag og natt -"
"- og kaster bomber over byene våre."
"Her og nå, så vet vi ikke -"
"- om våre pårørende er falt som offer for dette -"
"- eller om husene våre står ennå."
"For å kommentere situasjionen -"
"- kan jeg kun bruke alminnelig soldaterspråk - det er noe dritt!"
Så kom det et "men".
"Men presis som vi bedømmer den militære situasjonen, -"
"-må Føreren også se den i egenskap av våre øverstkommanderende."
"Han vet kanskje at det er ennå verre enn vi tror, -"
"- men kanskje vet han at det er bedre."
"Han kan kun kreve at vi fortsetter med å gjøre vår plikt, -"
"- mens han finner en god måte å avslutte krigen på."
Presis som Fernau oppmuntret sine landsmenn til å kjempe videre, -
- gjorde propagandaministeren Joseph Goebbels det også.
I november 1944 talte han til Volkssturm -hjemmevernet.
Berlins Volkssturm-menn...
Som Volkssturm-menn har dere nå svoret eden -
- til Føreren, til vårt rikes frihet og til vårt folks fremtid.
For å bevise for deres folk og for hele verden, -
- at langs frontlinjen og på hjemmefronten, -
- har Tyskland millioner av menn til rådighet.
De er fast besluttet på å kjempe -
- og de har en ubøyelig vilje.
De overgir seg aldri ved synet av fienden -
- og kapitulerer aldri.
I Volkssturm var det seks millioner mann, -
- frem for alt dem som var for gamle eller for unge til militærtjeneste.
De fikk vite at de var den siste bastionen mot bolsjevikhordene.
Majoriteten av italienerne hadde kun kjempet mot briter og amerikanere.
Ifølge nazi propagandaen var russerne en helt annen fiende.
Dette understrekes av Hitler i hans siste radiotale til nasjonen -
- den 30. januar, 1945.
Hvor dyb krisen enn må være akkurat nå, -
- skal vi gjennom våre uforanderlighet, vår offervilje -
- og vårt talent, overvinne denne krisen.
Vi skal holde ut. Det er ikke Sentralasia som skal vinne -
- men Europa, med denne nasjonen i spissen, som i 1500 år -
- har forsvart, og fortsatt vil forsvare Europa mot landene i øst:
Det stortyske rike - vår tyske nasjon.
Det var ikke bare redsel for russerne som fikk tyskerne til å kjempe videre.
Det var også redsel for andre tyskere.
I krigens siste måneder steg terroren mot sivile markant.
I byen Zellingen, fant en bonde ut av hva som skjedde -
- hvis man våget å kritisere nazistene.
Den 25. mars 1945, gikk det lokale Volkssturm parade utenfor kirken.
De jublet over å fortsette kampen til det siste.
De var oppstilt i flere rekker.
Det var minst to eller tre rekker.
Skolepike, Zellingen 1945
"Gi akt!", ropte de. Som barn løp man jo omkring og kikket.
De jaget oss vekk, og jeg gikk inn på gårdsplassen.
Der hørte jeg mennene rope, "vi skal holde fronten!"
Så ropte flere menn, "jaså?"
En av mennene som hadde ledd bodde i utkanten av paradeområdet.
Han het Karl Weiglein, og var en bonde med et iltert temperament.
Zellingen var adskilt fra søsterbyen Retzbach av elven Main, -
- så Weiglein ble ikke glad da nazistene to dager senere -
- sprengte broen over elven så de allierte ikke kunne bruke den.
Weiglein mente at de som hadde sprengt broen burde henges.
Desverre hørte en av dem det, og Weiglein ble arrestert.
En krigsrett ble sammenkalt, og Walter Fernau fikk ordre til -
- å agere som anklager.
Han sa: "Du kan overta som anklager nå. Det er en enkel sak."
"Jeg forbereder henrettelsespelotongen."
Krigsretten ble avholdt i et hus nær paradeområdet.
Falske anklager om sabotasje ble føyet til anklagen mot Weiglein, -
- og mens Walter Fernaus sjef forberedte henrettelsen, -
- fremla han sin påstand.
Så sa jeg til retten: "Med disse anklager som grunn, -"
"- oppfordrer jeg retten til å dømme Weiglein til døden."
Dere synes kanskje at jeg er et brutalt svin, -
- men dengang mente jeg faktisk ikke at det var en for hard straff.
Dommeren hadde bestemt at det skulle være en hurtig krigsrett -
- og så kunne ikke jeg kreve tre eller seks måneders fengsel.
Det hadde vært som å si til alle de andre soldatene:
"Begå forbrytelser, så blir dere låst inne i seks måneder."
"Når dere blir løslatt er krigen slutt, de andre er døde og du er i live."
Karl Weiglein ble ført bort til et tre i nærheten.
Der fikk han en løkke om halsen, mens hans kone så på fra huset.
En nabo hørte hva som skjedde.
Kvinnen i nabohuset, og det var hans kone, -
- ropte gjennom vinduet: "Hva har han gjort dere?"
Hun ble bedt om å være stille å lukke vinduet.
Karl Weiglein var en av tusen av ofre for disse krigsrettene.
Fernau fikk seks års fengsel for sin innblanding i Weigleins død.
Det kan ikke beskrives hvordan det må være å se sin ektefelle, -
- som man har vært gift med i 40 år eller mer, -
- bli hengt like utenfor huset av noen galninger.
- Og du var en av de galningene? - Ja, det kan man si.
Berlins ruiner ble Hitlers siste tilfluktssted mens Sovjethæren -
- rykket vestpå.
Ikke engang Goebbels propaganda kunne skjule virkeligheten nå.
Føreren var blitt en skygge av sitt gamle jeg.
Hitler var en syk mann på det tidspunkt, -
- med stor lammelse i høyre arm, -
- og en slepende gang, og han så dårlig.
Generalstabsoffiser
Alt skulle skrives med store bokstaver.
Men han hadde ikke mistet noe -
- av sin demoniske utstråling.
Han var en mann som var mentalt syk, og det i sånn grad, -
- at han identifiserte seg overdrevent med det tyske folk.
Han utlevde det virkelig.
Han var overbevist om - og det hørte jeg han si -
- at når det var forbi for han og nasjonalsosialismen, -
- kunne det tyske folk ikke overleve.
Dets skjebne var å bli tilintetgjort. Det var sinnssykt.
Men også i den siste desperate tid, forble Hitler Tysklands leder.
Italienerne vendte seg til kongen da de ble trøtte av Mussolini, -
- men i Tyskland hadde Hitler all makten.
Han var både Tysklands statsoverhode og rikskansler.
Prisen tyskerne betalte for å ha Hitler som leder, ble større -
- for hver dag krigen fortsatte.
Hitler ba sine generaler glemme medlidenheten å være brutale.
Sovjet-troppene viste at de hadde lært den leksen av nazistene.
På den siste dagen i Hitlers liv, den 30. april 1945, -
- gikk Sovjettroppene inn i, og ødela den østtyske by Demmin.
Man måtte nå høste konsekvensene av lidelsen hæren hadde sådd i øst.
Waltraud Reski var 11 år.
Hun så hva russerne gjorde mot kvinnene, bl.a. hennes egen mor.
Kvinnene var forkledd, men man ser hvis noen har kvinnelig figur.
De fant min mor om og om igjen, og behandlet henne fryktelig.
Man kan ikke forestille seg hvordan det var for henne -
- å bli voldtatt ti eller tyve ganger om dagen.
Så er man knapt nok et menneske lenger.
Min mor ble en helt annen person resten av livet.
Frem for å utholde det, begikk godt 900 personer i Demmin selvmord.
Hundrevis druknet seg i elvene omkring byen.
Kvinner som holdt sine barn i hånden løp mot vannet.
Også hele familier, inklusive gamle personer, gjorde det.
Mange bandt seg sammen.
Jeg forsto ikke hva de gjorde.
Det var også de som løp frem og tilbake langs elven -
- og barn som hadde mistet deres familier.
Og så det grusomme synet av dem som hadde druknet seg kvelden før.
Disse oppsvulmede, rødblå kroppene.
Mor tok fatt i oss og ville løpe ut i vannet med oss.
Vi skrek begge to, og min mormor fikk stoppet oss -
- rett før vi nådde frem til elva.
Det var Hitler og nazistene som var skyld i denne lidelsen i Tyskland.
Nå skulle Føreren også ta livet sitt -
- men først da Sovjet-troppene bare var noen få meter fra han.
Han skjøt seg selv halv fire om ettermiddagen, den 30. april 1945.
Nazismen var knust, men til en fryktelig pris.
Det var mange grunner til at tyskerne hadde kjempet til det siste.
Ute av stand til å skille seg av med Hitler, og frykten for Sovjetstyrkene.
Et folk de hadde lært knapt nok var menneskelige.
Hitler hadde lovet å etterlate et stort og sterkt Tyskland.
I stedet ga han verden en helt annen arv.
Ny viten om hva mennesker er i stand til å gjøre.
Den tyskfødte filosof Karl Jaspers, som selv ble forfulgt av nazistene -
- skrev etter krigen:
"Det som skjedde er en advarsel. Glemsomhet er skyld."
"Det var mulig for dette å skje -"
"- og det er mulig at det kan skje igjen, når som helst."